Vi har opdaget en forunderlig planet.
En verden med ekstremt vejr, ugæstfri landskaber
og mærkelige fænomener.
Det er universets mest komplekse system.
Den planet...
...er Jorden.
Vi er kun lige begyndt at forstå dens hemmeligheder.
På Jorden findes der en usynlig kraft, som styrer det hele.
Den gav mig nok energi til at komme gennem alle loop og sving
i den fantastiske rutsjebane.
Fænomenet hedder gravitation, og den findes overalt.
Den har magt over kontinenter og have
og over planter og mennesker.
Men i et isoleret hjørne af Nordamerika ser den ud til at mangle.
Den kan være forsvundet for altid.
Hvis man slukkede for gravitationen, ville vi ryge ud i rummet.
Uden gravitationen ville hverken du eller jeg eksistere.
Mysteriet om den forsvundne gravitation i Secrets of the Earth.
Der sker noget underligt på planeten Jorden.
Den fundamentale gravitation er faktisk forsvundet visse steder.
Hudson Bay i Canada har mistet meget af sin gravitation.
Næsten mere end noget andet sted.
Det er en gåde, der berører en af universets vigtigste kræfter.
Gravitationen er den lim, som holder universet sammen.
Den hjælper i alt det, som mennesket foretager sig.
Uden gravitation ville der ikke eksistere galakser.
Der ville hverken være stjerner eller planeter.
Du og jeg ville ikke være her.
I mere end 50 år
har forskere forsøgt at løse mysteriet med den forsvundne gravitation
og at afdække de sandheder, det kan afsløre om Jorden.
Deres søgen har ført dem til en isoleret by ved Hudson Bay.
Churchill i Manitoba.
Her er ingen veje.
Man kommer kun hertil med tog eller små fly.
Denne subarktiske by har 600 indbyggere og er verdens hovedstad for isbjørne.
Turisterne strømmer hertil sommer og efterår,
når de store, hvide bjørne forlader den smeltende iskappe.
Men det meste af året er Churchill en forladt by.
Om vinteren kan temperaturen falde til minus 30 grader.
De eneste transportmidler er snescootere og hundeslæder.
I Churchill i det nordlige Canada har man en stor gravitationsafvigelse.
Gravitationen her er så svag, at det kan ses oppe fra rummet.
For at forstå den mærkelige anomali i Hudson Bay
skal man først forstå gravitationen på Jorden og i universet.
Gravitation er den gensidige kraft, som virker mellem to legemer.
Kraften er stærkere ved større masser
og jo nærmere, man er på dem. Sådan fungerer gravitationen.
Meget store legemer som Jorden har en høj gravitation,
som trækker alt mod sin midte.
Det her bjerg har en gravitation, som virker på mig,
men jeg kan ikke mærke det. Jeg står stadig fast på jorden.
Jordens masse og tiltrækningskraft er nemlig meget større end bjergets.
Jorden blev dannet ligesom alle planeterne,
da gravitationen trak sten, stoffer og gasser sammen i millioner af år.
Det skabte gradvist en klode.
Gravitationen holder Jorden sammen og opretholder dens bane rundt om solen.
Lad os forestille os, at vi slukkede den.
Hvis vi gjorde det, ville vi blive slynget ud i rummet med 1.600 km/t.
Gravitationskraften gav ikke kun universet dets form.
Mennesket udnytter den også for forlystelsens skyld.
Jeg sidder i rutsjebanen Xcelerator i Knott's Berry Farm i Californien.
Den utrolige rutsjebane skal vise os gravitationens fantastiske kraft.
Så kører vi!
Gud!
Nu fører gravitationen mig ned!
Resten af turen skyldes kun gravitationen.
Du godeste!
Jeg var oppe på 130 km/t og blev skudt direkte op i luften.
Jeg bekæmpede altså gravitationen op til toppen,
og så førte den mig ned igen.
Den gav mig nok energi til at komme gennem alle loop og sving
i den fantastiske rutsjebane.
Eftersom massen afgør et legemes gravitationskraft,
vejer ting mere på store planeter.
På den store Jupiter ville et menneske på 80 kilo veje over 200 kilo.
Men på vores måne ville samme menneske pludselig være meget lettere.
Månens gravitation er cirka en sjettedel lavere end Jordens.
En person, der vejer 80 kilo på Jorden, ville kun veje 13 kilo på månen.
Personen vil stadig have samme masse,
men månen udøver kun en sjettedel af den tyngdekraft, som Jorden udøver.
Den gravitation, som Jorden udøver på et legemes masse,
har afsløret en gammel gåde i Hudson Bay-området i Canada.
I 1960'erne begyndte forskerne at måle Jordens gravitation forskellige steder
med enkle instrumenter.
Den her måler relativ gravitation.
Den sammenligner gravitationen et kendt sted
med et ukendt sted.
Man placerer den der, hvor man vil måle gravitationen
såsom ude på isen eller på klippegrund.
I starten placerede man de her målere på bunden af Hudson Bay.
Målerne opfangede noget unormalt. En underlig afvigelse i gravitationen.
Afvigelsen skyldtes et manglende klippelag i Jordens skorpe
med en tykkelse som tre fodboldbaner, der ligger i forbindelse.
Man lagde også mærke til mærkelige naturfænomener ved Hudson Bay.
Disse synlige tegn pegede på en eventuel årsag.
En klimakatastrofe af en enorm skala.
Den manglende gravitation omkring Hudson Bay i Canada
har været en gåde i flere årtier.
Man forsøger nu at forstå, hvor gravitationen er forsvundet hen.
Sidst i 1960'erne begyndte man at lægge mærke
til en række geologiske formationer langs bugtens kyst.
Klippegrunden har nogle dybe furer,
som ser ud til at være skabt af en kolossal kraft.
Det førte til en teori om den forsvundne gravitation.
For 20.000 år siden undergik Jorden sin sidste istid.
Sneen og isen dannede Laurentide Ice Sheet.
Den 3 km tykke iskappe dækkede store dele af det nuværende Canada.
Den pressede jordskorpen ned
og trykkede den ud mod siderne, så den blev mindre i midten.
Gravitationen er svagere her, fordi klippegrunden er trykket væk.
Den kæmpestore iskappe ser ud til at være årsagen.
Men i 1990'erne registrerede en ny GPS-teknologi noget andet.
Da den enorme iskappe smeltede, rejste jorden sig langsomt igen.
Det fænomen kaldes en postglacial landhævning.
Men den gravitation, som forsvandt under sidste istid,
var kun en tredjedel af den gravitation, som manglede.
Der må være et andet og et større fænomen i Hudson Bay,
som kan forklare den svage gravitation.
Det er ikke det eneste sted, hvor gravitationen er lav.
I rummet er gravitationsfeltet ekstremt svagt.
Gravitationen bliver nemlig svagere, jo længere to legemer er fra hinanden.
I rumkapslens mikrogravitation ser astronauterne ud til at svæve,
men de oplever faktisk et frit fald eller vægtløshed.
Astronauterne rammer ikke gulvet, for det er også i frit fald.
Man får den optiske illusion, at der ikke er nogen gravitation.
Det er der faktisk, men man falder i samme fart som kapslen.
Vægtløshed er en optisk illusion,
som opstår, når gravitationen trækker ting til sig i samme fart.
Den svage gravitation i rummet har en række bivirkninger på vores krop.
Astronauter rammes af muskelatrofi
og mister en procent knoglemasse hver måned.
Muskelmassen forandrer sig, og knoglerne nedbrydes.
En af de ting, som astronauter hader mest,
er at træne to til tre timer hver dag for at bevare kropsmassen.
Det medfører også, at væske fra blodomløbet samles i ryghvirvlerne,
hvilket kan forlænge rygraden næsten fem centimeter.
Rumdragterne designes sådan, at der er plads til det.
En anden interessant ting er, at når vi er i rummet,
bevæger alle kropsvæsker sig op mod hoved, hjerne og ansigt.
Astronauterne klager over, at deres ansigt svulmer,
så man ikke kan se noget ansigtsudtryk.
Den svage gravitation i rummet har en stor effekt på mennesket,
men gravitationen på Jorden påvirker alt fra stort til småt.
Den forsvundne gravitation ved Churchill i Hudson Bay i Canada
minder os om, hvor grundlæggende gravitationen er for livet på Jorden.
Den trækker usynlige grænser for selv de højeste ting i naturen.
Jeg står her under nogle californiske rødtræer.
Det er nogle af verdens højeste træer på næsten 120 meter.
De kan ikke blive meget højere, fordi den nedadgående tyngdekraft
gør det sværere for vandet at nå op til trætoppen.
Selv bjergene har en højdegrænse, der er sat af gravitationen.
Bjergene kan ikke blive alt for høje,
for så bliver gravitationen så stærk, at de synker ned i jorden.
Jordens højeste bjerg Mount Everest er 8,8 kilometer højt.
På Mars, hvor gravitationen er næsten en tredjedel svagere,
er det højeste bjerg Olympus Mons tre gange højere.
Alle jordiske væsner har udviklet sig for at kunne klare gravitationen.
Se lige bag mig... Det her dyr vejer omkring tre et halvt ton.
Gravitationen påvirker dem, men deres ben er ligesom træstammer.
De kan ikke blive meget større,
for elefanten skal kunne røre sig for at lede efter føde.
Intet landdyr, selv ikke dinosaurerne,
har nogensinde vejet mere end 100 ton.
Men i vandet kan hvalerne blive næsten dobbelt så tunge.
De kan anvende vandets flydekraft for at holde sig oppe,
så de har på en måde snydt sig omkring problemet.
Over hele Jorden er dyrene blevet formet af gravitationen.
Kan dyrene i Hudson Bay afsløre, hvorfor gravitationen er forsvundet?
Mens forskerne har studeret den afvigende gravitation,
har de bevidnet dramatiske klimaforandringer.
På grund af den globale opvarmning er bugten isfri i længere perioder.
Det gør isbjørnenes jagtsæson kortere og truer hele deres eksistens.
Det viser sig, at den smeltende havis også påvirker Jordens gravitationsfelt.
Den 17. marts 2002 indledte NASA og den tyske rumfartsmyndighed projektet Grace.
Målet var at beskytte Jordens gravitation og klimaet.
Satellitter tager præcise målinger af Jordens gravitation
og giver afgørende information om forandringer i hav, jord og klima.
Grace består af to satellitter i det samme omløb.
Den ene ligger 225 km bag den anden,
og afstanden mellem dem måles konstant med et præcist radarsystem.
Lad os sige, de passerer over et tungt bjerg, som er den sten.
Bjergets gravitation vil tiltrække begge satellitter,
hvilket vil gøre afstanden mellem dem mindre.
Men hvis de passerer over Hudson Bay med en svag gravitation,
øges afstanden mellem satellitterne.
I fem år skal Grace kredse om Jorden 15 gange i døgnet
i en højde på over 480 kilometer.
Da satellitterne målte variationer i Jordens masse,
afslørede de en hemmelighed om den forsvundne gravitation.
Noget, som har ligget gemt dybt inde i Jorden i hundred millioner år.
I Hudson Bay i det nordlige Canada
havde den forsvundne gravitation været en gåde i over 50 år.
Man vidste, at en iskappe under istiden havde trykt klippegrunden ned
og påvirket gravitationen.
Men det var ikke hele forklaringen.
Så i 2007 fik forskerne et nyt perspektiv fra rummet.
Grace-satellitterne kortlagde Jordens gravitationsfelt i de mindste detaljer.
De afslørede noget forbavsende.
Den svage gravitation i Hudson Bay skyldes ikke kun istiden,
men også varmen fra Jordens indre.
Hundredvis af kilometer under jordskorpen er 3.800 grader smeltet klippegrund
i konstant bevægelse på grund af den såkaldte kappekonvektion.
Vi har et eksempel på konvektion i en gryde med kogende vand.
Det varme vand har en lavere densitet og stiger.
Når det kommer op, køler det ned, får en højere densitet og synker.
Processen i kappen er den samme, men den er langsommere.
På Jorden foregår kappekonvektion i cyklusser.
Mange steder er den stigende.
Men under Hudson Bay strømmer magmaen under kappen nedad.
I Hudson Bay synker den her kappe, fordi den har en høj densitet.
Den trækker alt på jorden med sig, hvilket mindsker gravitationen.
Kappekonvektionen er permanent.
Den vil ikke ophøre under menneskets levetid.
Efter mere end 60 år er mysteriet om den svage gravitation i Hudson Bay
endelig blevet løst.
Nu ved forskerne mere om,
hvordan gravitationsforandringer kan afsløre hemmeligheder om Jorden
både over og under overfladen.
Man har endda opdaget andre gravitationsafvigelser,
som udgør en trussel for menneskeheden.
Tørken i 2005 medførte en afvigelse, fordi der var mindre vand i jorden.
Gravitationen er også svagere over de fleste isdækkede områder.
Iskapperne smelter og forsvinder i havet
på grund af CO2-udslip i atmosfæren.
Afsløringen af den her gåde viser,
at gravitationen har sat sit spor på bjerge, på kontinenter,
på træer og på dyr.
Det er en grundlæggende kraft i universet,
som vi ikke kan leve uden.
Rikke Schultz